בצלם אלוקים הגות והלכה

מבוא: נתמקד בעיקר בספרות הקדומה היינו מקרא וספרות חז"ל עם אספקטים לכיוון המשפט

הרעיון שאדם נברא בצלם הוא רעיון מרכזי ביהדות ובמובן מסויים גם במסורת המערבית, 
המקורות  – הפרקים הראשונים בבראשית, והתגלגל בספרות בית שני ובאופן דרמתי גם בספרות חז"ל שאחרי חורבן הבית (70 לס') ועד תקופת התנאים, אמוראים בתלמודים, תקופת הגאונים אך נדחק לשוליים עד המאה ה-11 בו הוא חוזר חזרה לשולחן הדיונים במורה נבוכים של הרמב"ם ומהווה מבנה מרכזי אצל כל חוגי המקובלים. 

דבר זה מופיע גם בברית החדשה שקשריה ליהדות הדוקים מאוד, מופיע ב"אגרות פאולוס" שנקרא לפני "שאול הפרסי" שייסד את התיאולוגיה הנוצרית, במסגרת זו כתב אגרות שנתאגדו ונכנסו לברית החדשה, וגם בכתביו רעיון "צלם אלוקים" הוא מרכזי בכתביו בפרט ובנצרות בכלל. 

מופיע גם בספרות המסופוטמיה – אזור הסהר הפורה,  יחד עם מרכז אחר חשוב במצריים, אך הרעיון הנ"ל מופיע בעיקר בספרות זו.
מסקנה: זהו רעיון עתיק שהתגלגל והשתנה מהמקרא ועד ימינו אנו.

מעבר להיותו בעל השפעה תיאולוגית היו לו גם השפעות פוליטיות, לדוגמא: הליברליזם המודרני המעמיד את האדם במרכז, שזוהי תפיסה לא תיאולוגית, היא פועל יוצא מהגרעין הדתי של הרעיון הזה רק השאלה היא האם נשמר הקשר הדתי לרעיון הזה או לא. 

בראשית, א: "בריאת האדם בצלם אלוקים" – צריכים ע"מ לנתח רעיון זה לדון בשלושה נושאים: 
1.	תיאולוגיה – תורת האל, וכוללת את כל הטענות הקשורות אל האל, כמו מסורות מחשבת ישראל 
2.	אנתרופולוגיה – תורת האדם – זוהי חשיבה ששייכת לענף הפילוסופיה, מיהו האדם? 
3.	רפרזנטציה – ע"מ לתת פשר ומובן לרעיון זה יש לתת מובן קודם למילה "בצלם" ובמובן זה גם לבאר ולנסח תיאוריה שלא רק קשורה לאדם-אלוקים אלא לראובן-שמעון. התיאוריה נקראת "תיאוריה של ייצוג" – ששואלת את עצמה מה זאת אומרת שראובן מייצג את שמעון, עו"ד-לקוח 

אנתרופומורפיזם –(מורפי = צורה) מונח שקיים במדע הדתות ותיאולוגיה שאומר שישנה קבוצה מסוימת של עמדות בתיאולוגיה שיש טענות כלפי האל שמייחסות לו תכונה אנושית – "האנשה", תכונה זו היא אנתרופומורפית אך מובן זה גם דן בנושאים שאינם תיאולוגיים.  שני עמדות בעניין: טרנסנדנטים – מנתקים כל קשר או יחס בין מה שמוכר לנו לבין האל וכל מה שדיברה התורה זה בלשון מליצה "לשון בני אדם"  דוגמא בולטת לכך ביהדות הוא הרמב"ם ב"מורה נבוכים"

מאידך ישנן גישות שלא גורסות את המתח המלא בין האל לאדם, וכן מוכנות בדרך פוזיטיבית 
ולא רק בדרך המליצה, שיש בהן אנתרופומורפיות, ואין האל מופשט ומנותק מהאדם. ז"א "האנשה" במובן התוכני. בין הקבוצות השונות ששייכות לפלג זה ישנן מחלוקות רבות. קשה לקבל את רעיון "בצלם אלוקים" לפי גישה טרנסנדנטית שמנתקת את האל מכל וכול.
יהיה מסובך מאוד להתחמק מכל פן אנרופומורפי כאשר מדברים על תיאולוגיה.0020

אנתרופופאטית – (פאטי=רגש) – גישה המייחסת לאל תכונות מנטליות רגשיות ולא פיזיות, לדידם, דבר זה מעדן את התפיסה התיאולוגית, ז"א אין לו אף ידיים וכו' אך כן יש לו רגשות בניגוד לאנתרופופורמיזם יכול לכלול גם את ההיבט הפיזי וגם הרגשי.

פנומנולוגיה = בפילוסופיה אחת האבחנות היסודיות ביותר היא האבחנה בין מהות לתופעה. יש האומרים שכל תהיה או מחשבה תיאורטית על כל נושא שהוא מתחילה מהתובנה שהדברים הם אינם כפי שנדמה לנו ואלו העולם באמת שונה. ברגע שאנו מודעים לאותו פער תודעתי מתחילה החקירה, מה שאנו מכירים זוהי התופעה כמו המתיקות של הסוכר, כי בסוכר אין שום דבר מתוק במהותו, אלא רק כאשר מרכיביו יוצרים מגע עם איברי החישה שלנו. (המרצה נותן עוד דוגמאות משמימות) כאשר אנו רואים משהו המוח בעצם מתרגם את גודל העצמים אותם אנו רואים לגודלם האמיתי במציאות ובעצם, אם לא הייתה פעולת התרגום של המוח והיינו רואים את הירח כגולה, תפיסתנו ועולמנו היה אחרת. מהות לעומת זאת זו הסתכלות תוכנית על מרכיבי החומר בצורה היבשה ללא התכונות האמורפיות שלו. אחת ממטרותיו של הפילוסוף הוא לסלק את ה"תופעה" ולסננה עד שנגיע למהות. היו שחשבו  שאנו שבויים לתופעות של חיינו ולכן אנו לא מספיר אובייקטיביים לסינון זה. המסקנה הייתה שיש להפנות את המחקר לחקר התופעות כפי שהן ללא סינון, וזו פנומנולוגיה.

היו שאמרו שטרנסנדטיות זו "חווית האל האמיתית" מעבר לטיעונים הפילוסופית מכיוון שזוהי התפיסה הדתית האמיתית, לעומת הגישה האנתרופופומורפית שלדידם היא גישה פלקטית שיטחית שמציירת את האל בדמות ממש עם המון "תופעות" שונות לעומת גישתם שלהם שהיא אמיתית ונטולת כל תופעות. 

טענת הנגד תאמר שהעניין הזה לא פשוט כלל ועיקר כי אותו עומק מיסטי שמציגים הטרנסנדטים יטענו מנגד שאלו טיעונים שלא עומדים מאחריהם כלום והם "סוחבים את עצמם מהשערות" זו שפה שמתיימרת להיות עמוקה אך היא ריקה מתוכן.  אך לא כך כאשר נדבר על האל ברמה החוויתית, כאן, דווקא תפיסה אשר תייחס דמות ואישיות שיכולה להיות עמוקה לא פחות ויותר ריגשית/חומרית יש בה הרבה יותר ביחס לחוויה הטרנסנדנטית. 

לסיכום: מצטייר מהטענות השונות שהאנתרופופורמיזם מתייחסת בכובד ראש ל"תופעות" שונות בעוד שהטרנסנדנטיות מתנערת מהן.

כל פרשנות שאדם נברא בצלם תגרוס עמדה אנתרופולוגית, מעין "תפיסת אדם" -  וזהו ייחודו של האדם כמיצג אלוקי כאלו האל הוא מעין עולם אידאי שאנו בעצם הקצה וידו הארוכה של אותו עולם. 
ישנן שתי תפיסות:
א.	תפיסה הדואליסטית – האדם מורכב משתי מהויות שונות, כאשר מה שמכונן אותו הוא צירופם. שתי מהויות אלו הן שונות לחלוטין (כמו גוף ונשמה) אלו שתי אישיות שונות. בגישה זו ישנו היבט טרגי מסוים כאלו נפשו של האדם כלואה בתוך גופו עד שהוא מת כי החיים האמיתיים הם רק מחוץ לגוף המגביל. אפלטון (דואליסט) אשר גיבורו הוא סוקרטס אומר שהפילוסופים כמהים למוות.  ורסיה נוספת של דואליזם היא המצדדים בתחיית המתים, אין לשתי מהויות הללו קיום בנפרד אלא רק כשהם יחדיו, הגוף קשור לנשמה ולהיפך אך עדיין ישנה דואליות של נשמה וגוף והן אף יכולות להשפיע אחת על השניה. 
ב.	תפיסה מוניסטית – כאשר בוחנים את האדם ניכרת סובסטנציה אחת, הוא אובייקט אחד וישות אחת בעלת מכלול של תכונות לא שייך לומר שישנם גוף ונשמה שיוצאת מהגוף אחרי זה ויש לה מימוש עצמאי אלא הן מסיימות את תפקידן כאשר נגמרים החיים. אין כאן קיום של נשמה ורוח אלא של יצור קונקרטי.כמו שנובל הפרח כך מת האדם ואין חיים אחר המוות ובעצם אפשר להרחיק לכת ולומר שאין רוח...ואין חומר! מוניסט בולט הוא אריסטו שטוען שאין הפרדה בין חומר לצורה אלא לשולחן יש שולחניות ותו לא. (ראה דיון "חומר וצורה" בקורס מחשבה מדינית)

שאלה: איזה סוג של קשר יש בין שני האובייקטים האלו כאשר אומרים שהאחד הוא מייצג של השני?
במקרא: ישנו פירוש נוסף ל"בצלם" שנקרא דמות, ואילו במקורות מאוחרים יותר בתלמוד ישנו  פירוש נוסף "איקונין" מהמילה "אייקון" השאלה היא מה טיב היחס בינהם?

במסורת ישראל הייתה תופעה ייחודית בעולם העתיק כי אסרה פולחן צלמים בניגוד לתרבויות אחרות בהם עבדו את אלוהיהם עם צלמים.  השאלה המתבקשת היא מדוע התורה היא כל כך חד משמעית בנקודה הזו? 

ת: כשאנחנו מסתכלים על פולחן הצלמים בעת העתיקה אנחנו מדברים על מכלול של עמים שהפולחן הזה התבצע סביב מקדשים כמו במסופוטומיה. כשהיו מציבים פסלים במקדשים הרעיון הבסיסי היה שאותם תרבויות האמינו באלים מסוימים , רחוקים, שאינם נמצאים בהישג יד והקשר של המאמין או של האיש הדתי אל האלים לא היה ישיר בגלל הריחוק. ובכלל, ברוב הדתות ישנה תפיסה שהאל הוא נשגב ומאוד מרוחק, כל כמיהה דתית רוצה את האל קרוב יותר מכיוון שהקשר הזה נתפס כהכרחי להצלחה. הרעיון גרס כי בעזרת הצלמים אנו בעצם נקרב את האל והצלם והדמות יביא אותו ארצה. השאלה היא איך תופסים את היחס בין האל לאותו צלם : בעולם העתיק רווחה הסברה שהיחס בין הצלם לבין האובייקט איננה הפרדה בין 2 האובייקטים האלה, ההנחה הייתה כדי שמשהו יהיה צלם של משהו צריך שיהיה קשר בינהם איזושהי נוכחות מסוימת. הם לא חשבו שהאל הוא הפסל, הם ידעו שהוא רחוק ויש אנשים מסוימים שיכולים לתקשר איתם , יכול להיות וייתכן מצב שיהיו אנשים מתוחכמים יותר שישכחו את האל וכשהם יתייחסו  לצלמים הם יראו בהם כאלילים, זהו בעתם פטישזם – ראיית אובייקט כדבר עצמו. זהו הליך לא בריא וניתן לראות שזה לא כך כי יכולים לראות בעיר אחרת שישנו אותו פסל אם כן זהו אותו אל. אך הרוב של העמים ראו את הצלם רק כמייצג ולא כממצא. 

מטונומיות –  זהו ייצוג של מכלול שלם של דברים ע"י פרט אחד מתוך כל אותו המכלול כמו אדם המחזיק שרביט בידיו, הוא מייצג את כל האספקטים של שלטון באמצעות החזקת הכלי המסויים. 
ולענינו, לכאורה הפסל הוא מייצג את האל כי הוא חלק מהמכלול שמייחד את האל וזה מה שחשבו חלק מן התרבויות של העולם העתיק ובנו מקדשים כי הם חשבו שהפסלים מנכיחים את האלים ואפשר אף להנפיש את הצלמים וכך האל לא רק נמצא בפסל בצורה חיצונית אלא ממש נותן בפסל את התכונות שלו וכך אפשר להתייחס לאל דרך אותם פסלים  אך למעשה זה לא כך כי אי אפשר לומר שהפסל הוא פרט מין האל. כאשר המקרא רואה את הצלמים באור מבזה הוא בעצם מתייחס אליו כמעין פטישזם כאשר באמת הצלם לא היה כזה. 

לגבי חטא העגל, לא ברור כ"כ שהם ראו את העגלים כאלוהים אלא נתפסו כסוג של מצע שבו האל שוכן בדיוק כמו המרכבה בחזון יחזקאל, או הכרובים בויקרא שהיו מעל הכפורת ונאמר שהאל "שוכן הכרובים" , ז"א שהוא שוכן בינהם וזה גם גן מעין מצע מסויים ששם הוא שוכן. 

בראשית, א – מתואר סדר הבריאה כאשר ישנה עקביות מסוימת עם מבנה בסיסי של מהקל אל הכבד כאשר בסוף הבריאה נברא האדם כמעין תכלית הבריאה. 

פסוק א':"בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ והארץ הייתה תוהו ובוהו ורוח אלוהים מרחפת על פני המים" 
האם יש כאן כותרת כללית לפרק?  שתי אפשרויות לפירוש: 
1.	הוא ברא את הארץ "יש מאין" וזוהי מעין כותרת שאלוקים הוא היה הראשון ולא היה כלום חוץ ממנו ואז ברא את התוהו ובוהו ואז ברא דברים נוספים. 
2.	היה תוהו ובוהו ואת האל במצבם הקדמוני, והאל רק סידר וארגן אותם מחדש – זהו ביאור שקרוב יותר לפשט לדעת המרצה

פסוק ב' :ארץ, חושך, ותהום אך ללא שמים, ואז כתוב שאלוהים בורא את האור ומבדיל בינהם בשלב הראשון , אם כך מה קודם למה שמים או אור?? בשלב השני הוא מבחין בכאוס שהיה ביו מים למים "יהי רקיע בתוך המים ויהי מבדיל בין מים למים"  ואז הוא ממשיך "ויעש אלוהים את הרקיע" ויש מים מעל הרקיע ויש את המים שמתחת לרקיע שבעצם משמש כמעין תקרה , 
"ויקרא אלוהים לרקיע שמים, ויהי ערב ויהי בוקר יום שני" ואז הוא מגיע לשלב שלישי ועורך אבחנה נוספת בין המים לבין היבשה, 

לדעת המרצה: האל מתחיל ליצור סדר בתוך מצב כאוטי אך הכאוס היה כבר כאשר החל תהליך הסידור

פסוקים כו-כז: מתוארת בריאת האדם וזאת לאחר שברא את החיות למיניהם, "נעשה אדם בצלמנו כדמותנו" – הפסוק הזה מעלה כמה וכמה תהיות, הוא נותן הרגשה של עצירה שיש בה משום הכרזה שהיא לפני יצירת הבריאה עצמה, נותן מעין הקדמה ע"י דיבורו, הוא חושב קודם לפני אמירת הבריאה   ז"א לפני שיצר את החיות הוא לא הקדים ואמר נעשה חיות כך וכך...
עולים כאן כמה סוגי קשיים:
1.	מדובר בלשון רבים "נעשה" ואז "בצלמנו כדמותנו" 
2.	קושי נוסף בהקשר אלו של המילים הוא ברצף של הפסוקים כי בפסוק הבא מדובר בלשון יחיד  "וירדו בדגת הים ובעוף השמים ובבהמה ובארץ ובכל הרמש הרומש על הארץ ויברא אלוהים את האדם בצלם אלוהים ברא אותם זכר ונקבה ברא אותם, ויאמר אלוהים הנה נתתי לכם כל זרע הזורע בארץ"

 "בצלם" בראי ספר בראשית

בשיעור שעבר הגענו לתיאור בריאת האדם , קדמה לבריאת האדם בריאת החיות שרומשות על הארץ. 
נתמקד בפסוק הראשון בו העלינו שתי קושיות (ראה שיעור שעבר)

ישנם מספר פתרונות:
1.	אלוהים מדבר אל המלאכים ומשתף אותם בבריאה ולכן לשון רבים
2.	לשון טקסית בתארי אצולה ובלשון גבוהה היו בלשון רבים כמו שמכנים את "אלוהים" כרבים ולא "אלוה" – נגד פירוש זה נאמר כי אין מקבילה לשימוש נוסף ללשון רבים בהקשר של כבוד. 

אם נסתכל על פסוק כז':  "ויברא אלוהים את האדם בצלם אלוהים ברא אותם זכר ונקבה ברא אותם"
 ועל פסוק כו'  נראה כמה מוטיבים: 
1.	שלטון האדם על הארץ – "וירדו בדגת הים"  אך ניתן להסיק מכך שנאמר שהצמחייה ניתנה לו לאכילה, שלאדם לא הורשה בשלב זה לאכול בשר אלא רק צמחייה כמו החיות  "כל ירק עשב לאוכלה"  ואלו הרשות היחידה שניתנה לו היא לשלוט על החיות והצומח. 
2.	פריה ורבייה 
3.	זכר ונקבה
4.	בריאה בצלם – "נעשה אדם בצלמנו כדמותנו" לעומת "ויברא אלוהים את האדם בצלמו"

שאלה: מה פשר המוטיבים המקבילים הללו?
-	ידו הארוכה של האל בארץ, חוץ מרודנותו של האל בשמים ע"י זה שהוא ממשיל את האדם שנברא בצלם, על כל חיות הארץ. "פרו ורבו ומלאו את הארץ וכבשוה" – קושר הפסוק את הפריה והרבייה של האדם לאלמנט השליטה.  ולכן אפשר למצוא קשר בין 1' ל-2' ובין 3' ל-4'. 
שאלה: האם עצם היות האדם זכר ונקבה מפריד אותם או מקשר אותם להיותם בצלם?

פרק ה': "זה ספר תולדות אדם ביום ברוא אלוהים אדם בדמות אלוהים עשה אותו זכר ונקבה ברא אותם ויברך אותם ויקרא את שמם אדם ביום היבראם" ובהמשך הפרק-  "ויחי אדם מאת ושלושים שנה ויולד בדמותו בצלמו ויקרא את שמו שת" ז"א נאמר ששת נברא בצלמו של האדם והשאלה היא האם זהו גם צלמו של אלוהים או רק דמותו של האדם? או אחרת, האם אותה דמות עצמה שלפיה נברא האדם הוא אותו צלם שבו יולד את בניו, האם הצלם עובר בתורשה מאדם לאדם?

מרכיבי תכונות האדם במקרא

•	כשמסתכלים על בריאת האדם בין פרק א' לפרק ב' ישנם הבדלים יסודיים, כמעט בכל נקודה ישנו ניגוד בנקודה המקבילה.
אם בפרק א' האדם נברא בצלם ונועד לפרות ולרבות הרי בפרק ב' הוא נברא מעפר האדמה ותפקידו לשלוט על החיות. ישנן בעצם שתי תפיסות שונות באופן דרמטי, אם כן נעמוד על טיב היסודות המנוגדים ובין מוטיב השלטון והרבייה ונראה את הקשר.
•	פרק ה' הוא המשכו של פרק א' בו מתואר האדם בדמות האלוהים, זכר ונקבה, ברכת האלוהים, הולדת שת והמשכיות של ה"דמות" בבן האדם ובעצם, כל התולדות המופיעים אחרי כן (זה הוליד את זה וכ'ו) אינם אלה להסביר את עיקרון ההמשכיות. דבר נוסף, בפרק ד' נאמר שהבן הראשון של האדם הוא קין ואלו בפרק ה' זה מוזכר ששת הוא בנו הראשון ואין אזכור לקין והבל. 

הערה: בבריאה האל אחרי כל סוף יום רואה כמה הכל "טוב מאוד" והנה מהר מאוד והעניין מתחיל להתקלקל לו, עד כדי כך שיש מעין מפח נפש גדול של האל עד שאומר "וירא ה' כי רבה רעת האדם בארץ וכל יצר מחשבות לבו רק רע כל היום" ובהמשך "ויתעצב אל ליבו"  יש כאן הרגשה של כישלון. "ויאמר ה' אמחה את האדם מעל האדמה....כי ניחמתי כי עשיתי" "ונוח מצא חן בעיני ה'"  ואחרי סיפור המבול  "ולא אוסיף להקות כל חי כשעשיתי" ז"א כבר הצפיות שלו יורדות והוא משלים עם חסרונות הבריאה והאדם. "כי יצר לב האדם רע מנעוריו"  - בסיס האדם הוא רע, ולאחר מכן מופיעה הברכה של פרו ורבו. נשאלת השאלה היא אם האל התעצב מדוע לא יצר יצור טוב יותר? – האל משלים עם המציאות הלא סימפטית שיצר. 
תכונה נוספת של האל היא הקנאות העצומה שלו לעמו שלא מתאימה לאל "אל קנא פוקד עוון אבות על בנים" ובנביאים מופיע שהנביאים  מרגיעים את האל מחרון אפו . ובאמת בירמיהו ה' אומר שהוא כמעט הגלה את בניו כי לא היו נביאים שעצרו אותו "ואין עוצר בעדי" , זו תכונה חוזרת ונשנית במקרה ולכן זוהי תכונה אלילית 
שונה מהמזרח הקדום.

•	מופע נוסף של עניין הצלם מופיע בפרק ט': הפרקים שלפני כן (ו',ז') מתארים את השושלות, נוח והמבול. ואלו בשלושת הפסוקים הראשונים מופיעים ברכת בני נוח ו"פרו ורבו" ועניין השליטה של האדם – זוהי חזרה על פרק א' בעצם ז"א אחרי שהאל הרס את העולם הוא מתחיל הכול מחדש. אחרי המוטיבים הללו האל אומר לנוח "כל רמש אשר הוא חי לכם יהיה לאוכלה כי רק עשב נתתי לכם את כל" – ז"א מעכשיו הם מורשים לאכול בשר מה שלא הותר להם בתפריט של פרק א' אך מגביל "אך בשר בנפשו בדמו לא תאכלו" – זהו בעצם איסור לאכילת בשר יחד עם הדם וממשיך ואומר "אך את דינכם ואת נפשותיכם אדרוש מיד כל חיה אדרשנו ומיד האדם, מיד איש אחיו אדרוש את דם האדם" – ז"א, מותר לכם לאכול בשר אך מוגבל באיסור אכילת דם אך לא זו בלבד,אסור לכם לשפוך את דם האדם, והאיסור על שפיכת דם האדם ניתן גם לבע"ח וגם לאדם. והשאלה כמובן מתבקשת לעניין הרחבת התפריט ביחס לפרק א'. 

הטענה היא מאוד דרמטית, האל מוחה את זכר האדם ובריאתו הישנה, בורא את הבריאה מחדש ומשנה את התפריט ומטיל סנקציות על פגיעה באדם וכאשר זה יקרה האל לא יהיה מוכן לעבור לסדר היום גם אם חיה תעשה זאת כי בעולם העתיק היו מעמידים לדין פלילי חיות בהליך שלם, וגם במשנה מעמידים לדין שור שהרג אדם, ההיגיון הוא דומה ושונה לשפיטת אדם שהרג אדם, תפיסת ההליך הפלילי הוא ריטואל טקסי והוא בא לשמש לצרכים דתיים חברתיים וכך זה נתפס בשפיטת חיות כי חברה לא יכולה לעבור על זה לסדר היום ויש צורך בתגובה מחפרת, והליך של הוצאה להורג היא בעלת אופי ריטואלי גם כאשר מדובר בחיות. 

•	פסוק ו': "שופך דם האדם באדם, דמו ישפך
                   כי בצלם אלוהים עשה את האדם"   - ישנה בעצם "תקבולת כיאסטית" – ניגודית בעלת מבנה פואטי, ויכול מאוד להיות שזה גם מקרין על המשמעות. ז"א, ישנו כאן עיקרון של עין תחת עין, ושפיכות דם = למוות ולא לסתם שפיכות דם, מדובר כאן בחובה לנקום את דמו של הנרצח בדמו של הרוצח  - מעין עונש מוות.

"באדם"  שני פירושים למילה זו: 
1.	באמצעות אדם (הנקמה ברוצח תעשה ע"י בן אדם שזה בי"ד או גואל הדם)
2.	ברוצח עצמו הדם ישפך ולא ברור מי יעשה את זה.
התורה אומרת לנו שעל רצח יש תגובה אחת ואחת בלבד – עונש מוות חובה, בספר במדבר (לה) נידון נושא "עיר מקלט"  - "ונס שמה רוצח מכה נפש בשגגה....והיו לכם ערי המקלט מגואל הדם ולא ימות הרוצח לפני עומדו למשפט" ישנו מנגנון הגנה של אדם שרצח (כל רוצח) וחשוף בפני נקמה של גואל דם ולכן בורח לעיר מקלט וגואל הדם לא יכול להיכנס לשם ושם עומד הרוצח למשפט. ויש קריטריונים לקבוע מתי יומת (תלוי בסוג ובאופן הרצח שביצע) ומי שמוציא את המוות לפועל הוא גואל הדם. תפקיד ביה"ד לפי פסוקים אלו לקבוע מתי זה שוגג ומתי במזיד בוצע ההרג ואז "והצילו העדה" – ביה"ד שיושב בעיר המקלט צריך לגונן על הרוצח  כאשר הוא שוגג - "והשיבו אותו העדה לעיר מקלטו" מחזירים אותו לעיר המקלט אבל, אם יתחשק לאותו רוצח לצאת מעיר מקלט אחת לאחרת אין לעדה אחריות עליו אלא הוא ישא באחריות על חייו ו"גואל הדם" יכול להורגו. 
זמן הישיבה בעיר -  "וישב שם עד מות הכהן הגדול...ושב לארץ אחוזתו" ואם מחליט לצאת לפני כן אז "ורצח גואל הדם את הרוצח" וגואל זה אין לו "דם על הידיים" "והיו לכם לחוקת עולם...כל מכה נפש לפי עדים ירצח את הרוצח..ולא תקחו כופר לנפש רוצח אשר הוא רשע למות" ז"א אסור להציל את אותו רוצח ע"י כופר שנותנים למשפחת הנרצח ע"מ להרגיע את גואל הדם אלא חייבים להרוג אותו. 
אין מחיר שוק לבן אדם – על שפיכות דמים אין דרך חזרה.  וכמו שאי אפשר לשלם כופר וע"י זה לוותר על גאולת הדם, כך גם אסור למשפחת הנרצח לוותר על גאולת דם עבור אדם שרצח בשוגג שעזב את עיר המקלט למרות שחומרת מעשהו פחותה משל רוצח במזיד.התורה ממשיכה "ולא תחניפו(=תכתימו)  את הארץ אשר אתם בא כי הדם הוא יחליף את הארץ ולארץ לא יכופר לדם אשר שופך בה כי אם בדם שופכו" – זה מקביל לפסוק ו' ("שופך דם האדם...") והאופן בו אנו מבערים את הרע מקרבנו הוא ע"י ריטואל של שפיכת דם הרוצח כי יש לשים לב שעיר מקלט היא בעצם סוג של ענישה כמו כלא עד מות הכהן הגדול שהוא זה שמייצג את הציבור והמנהיגות של הקהילה ומות הכהן הוא בעצם כפרה של הקהילה על המעשה. 

הערה לשונית:בבמדבר נאמר – "ירצח את הרוצח"  האם היינו אומרים שהתליין רוצח את הנידון למוות? – אנו משתמשים ברצח כמעשה אסור וע"מ להיות ניטרליים אומרים "המית" כי ההמתה אין יסודות של כוונה או יסוד נפשי כלשהו ואלו ברצח יש גם כוונה ובמונח רצח בכוונת תחילה  יש הבדל בן כוונה סתם. 

בפרק לה, חשנו איזה צורך קמאי לבטא את תחושת הנקמה שמצד אחד משדרת תחושת פרימיטיביות שמדוכאת ע"י הרציונאל ואלו היום מצד שני הגישה חוזרת לרעיון הנקמה. כל התרבות העממית של סרטי הפעולה בנויה על הקטארזיס הזה של רשע שעושה פשעים נוראים ומנגד גיבור שיגרום לו לכפר עליהם וכל ההרס והחורבן שנשאר אחרי נמדד בכמה כסף מוציא הסרט וזה מבטא את אחד מייצרי האדם. זוהי בעצם עמדה שמבטא עמנואל קאנט שאומרים עליו שהוא ניסח ונתן ביטוי פילוסופי למוסר היהודי נוצרי שהרי לקח את דיעותיו דרך הפרוטסטנטיות שמבוססת על המקרא.
                  
 "כי בצלם אלוהים עשה את האדם" זהו בעצם סיבה ועילה לאותו הריגת הרוצח כי אדם זהו לא סתם יצור ארצי אלא יצור אלוהי ולכן אי אפשר לעבור על זה לסדר היום ולכן יש חובה לעונש מוות. אבל הרי גם לרוצח יש צלם אלוהים ולכן ישנה פגיעה נוספת בצלם האל שברוצח? ואם זה כל כך חמור איך התורה מרשה זאת שוב?

"שפך דם האדם באדם דמו ישפך
       כי בצלם אלוהים עשה את האדם" (בראשית ט')

הקשר בין במדבר לה לבראשית ט הוא בעניין שפיכת הדם ועבירת הרצח, שם דיברו על אבחנה בין רוצח בשוגג למזיד ואלו אצלנו אנו מדברים על זיהוי בין נפש לדם.
בויקרא יז': העניין הזה בולט מאוד לעניין קורבנות ואכילת בשר וגם בבראשית ט' ישנו ההיתר לאכול גם בשר לעומת פרק א' שבו לא הורשה הבשר עדיין.  בויקרא : "שוחט שור או כשב במחנה או אשר ישחט מחוץ למחנה...דם יחשב לאיש ההוא דם שפך ונכרת האיש ההוא מקרב עמו" העבירה היא חמורה מאוד ומטרת הענישה היא לאפשר אכילת בשר רק ע"י הקרבתו לאל במקדש ואם שחטת אותו ללא הקרבה לפני, זה דומה כמעט לרצח.
הדם במקרא הוא ריטואל מאוד מרכזי במקרא, הוא מטהר כפי שרואים בהמשך הפסוק "ולא יזבחו לשעירים" – ז"א כדי שלא ילכו אחרי אלוהים אחרים ולכן הדם הוא מטהר, אך זהו רק טעם אחד ואפשר למצוא בהמשך עוד טעם שקשור לאכילת דם:  "כי נפש הבשר  בדם היא ואני נתתיו לכם במזבח לכפר על נפשותיכם, כי הדם הוא במזבח לכפר.... כל אוכליו יכרת..."  ז"א מטרת הדם היא לכפר על חטאי האדם. זה משלים את מה שקראנו בבמדבר ששם נפש אשא אוכלת דם היא  חוטאת וכאן הדם מכפר.   (כאן כמובן מדובר על דם הבהמה ולא על שפיכות דמים של אדם כמו בבראשית).     

המקרה רואה את הדם כחומר מאוד מרכזי, מדובר בהתייחסות מאוד קונקרטית לדם וגם לדמם של בעלי החיים אי אפשר לנתק את המכלול של איסור אכילת דם והחובה לאכול דם במסגרת קורבן בלבד/לכפרה (במדבר/ויקרא)  לבין הדם בהקשר של רצח (כמו בבראשית) כי הוא מכלול אחד. 
יש לנושא זה צדדים רבים, לדברים פרק יט' שבו לא נעסוק יש זיקה לפרקנו ורואים שם שיש ניתר לאכול דם במחנה ללא הקרבה במקדש.
נתמקד כרגע על הסיפא של הפסוק בפרק ט',     
 " כי בצלם אלוהים עשה את האדם"
דיברנו על הפרדוקס שגלום בו כי החובה על איסור שפיכת דם והחובה להרוג את מי שרצח היא "כי בצלם אלוהים עשה את האדם" אז למה להרוג את הרוצח הרי גם לו יש צלם? הפרדוקס הוא חזק דיו גם ללא עניין הצלם אלא גם דיבור בעלמא על עונש מוות, אחד הטיעונים נגד עונש מות הוא קדושת החיים, אך דווקא רעיון קדושת החיים יכול לשמש טיעון הפוך, דווקא בגלל שחיי האדם כל כך קדושים לא ניתן להגיב אחרת על חילולם אלא להשתמש במשקל שווה לענישה והוא רק משקל המוות. 

כאן אנו מוצאים הנמקה אחרת מההנמקות בבמדבר ובוויקרא ששם הנימוק הוא כפרה/טהרה.
ונשאל, האם יש קשר בין הדם לבין הצלם? הרי היינו יכולים להבין ששפיכת דם היא אסורה ולכן אסור לרצוח אם כך מדוע ישנו גם נימוק צלם האל? או נשאל אחרת, איזה סוג של זיקה ישנו בין הדם הקדוש לבין הצלם הקדוש? – קשה להכריע בשאלה הזו והתשובה איננה ברורה.

סוף דבר: מופע עניין הצלם מופיע בשתי בחינות: לעניין איסור הרצח ולעניין החובה לרצוח את הרוצח.הפרדוקס לעיל  הופך להיות עמוק יותר כאשר מוסיפים נימוק של "בצלם אלוהים". 

לעניין הפרדוקס לעיל נעיר כמה הערות: